Євген Сафонов – головний редактор українського інтернет-журналу про фотографію Bird in Flight. Раніше він очолював The Village Київ, працював у журналі «Фокус». На лекції в Kyiv Academy of Media Arts Сафонов розповів про проекти свого видання та стан медіа в Україні.
УТРО в КАМА: Евгений Сафонов (Главред Bird In Flight) from K-A-M-A.com on Vimeo.
У мене немає журналістської освіти, в журналістиці я опинився випадково. Але я завжди непогано малював, тож хотів стати дизайнером. Власне, збирався вступати в університет, аби стати дизайнером.
Та спочатку пішов на спеціальні курси. Там мене навчили малювати коробку. Та коли справа дійшла до кольорової гами, раптом з'ясувалося, що в мене проблеми з визначенням кольорів. Зібрав речі і пішов.
Я пішов вчитися на вчителя зарубіжної літератури. З першого курсу я зрозумів, що це марна трата часу. Тому вирішив почати працювати. Оскільки малював я досі непогано, взяв ескізи і малюнки, пішов до найбільшої в Херсоні офісної будівлі. Там я сподівався знайти роботу художника. Просто заходив у всі офіси, показував малюнки і запитував, чи потрібен їм я.
Компанії в офісі були абсолютно різні: приміром, була контора, яка розробляла дорожні знаки. Кажуть мені: «Все добре, ти гарно малюєш, але нам не потрібен художник». Була компанія, що готувала телефонний довідник. Але я не володів фотошопом, не мав тоді навіть комп'ютера.
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/VvQNyj76mbcfb9Y35xyRpg-article.jpg)
В іншій конторі була редакція місцевої газети. Мені показали статтю, попросили проілюструвати. Я почав працювати, десь рік-два малював карикатури. Згодом мені запропонували спробувати писати. У мене це почало виходити.
Я переїхав до Києва, запросили до «Газети по-київськи». Одного разу мені дали завдання написати про рятувальників. Здебільшого вони сиділи в комірці, бухали. Та іноді виїжджали на водойми, брали водолозані костюми і вдавали, що вишукують людей, яких треба рятувати на льоду.
Коли завантажували машину, я побачив, що вони склали з собою утеплений костюм. Кажуть – що, хочеш поміряти? Вони ж п'яненькі всі. «Звісно, давайте! Залізу під лід, а потім, за вашими інструкціями, спробую вибратися звідти».
Я провалювався під лід. Спочатку намагався інстинктивно вибратися, потім зрозумів, що руками вибиратися марно, треба намагатися на спину. А щоб ситуація здавалася більш-менш нормальною, я навіть рукавиці не вдягнув. Замерз жахливо!
А завдання не здавалося перспективним, зі мною навіть не відправили фотографа. У мене в рюкзаку був плівковий «Зеніт», тож я пояснив цьому п'яненькому рятувальнику, як знімати.
Та вже ввечері приніс світлини в редакцію, їх відсканували. Буквально за годину описав усе це. Редактор був у захваті, я був у захваті від того, що можу реалізовувати свої пригоди в газеті.
На цьому місці роботи я пропрацював роки три. Потім я опинився в журналі «Фокус», потім – на The Village. Про цей проект говорити зараз не буду, у нього зараз усе гаразд. Мені дуже подобалося робити міську пресу. На жаль, міської преси в Україні мало.
Як з'явився Bird in Flight? Після The Village у мене з'явилося багато пропозицій робити щось подібне, але водночас когось піарити. Це мене не влаштовувало, приблизно рік я працював на фрілансі.
А потім з'явився Дмитро Сєргєєв, засновник фотобанку Depositphotos. Його пропозиція мені дуже сподобалася: він хотів створити видання, яке б стало емоційною складовою для компанії, що досі її не мала. Тобто компанія не комунікувала зі своєю аудиторією.
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/IdD1DD95IBwRJJz6OD9b0w-article.jpg)
Це було якраз тоді, коли всі почали заводити блоги. Всі компанії вирішили, що хочуть робити контент. Але Сєргєєв вирішив створити не блог, а повноцінне видання.
Мені дали карт-бланш на створення концепції. У нас не було вимоги підходити за профілем до фотобанку. Ми не пишемо про Depositphotos, не пишемо про стокову фотографію. Ми в цьому плані незалежні. І я дуже ціную це.
Концепцією видання стала фотографія. Тобто хороша фотографія. Фотографія, яка відрізняється від тієї, що стала популярною. В інтернеті популярні такі собі «листівочки», світлини з милими сюжетами, технічно бездоганні фото. Такі фото вчать знімати в фотогуртках. Але водночас поза увагою залишаються справді хороші світлини.
В інтернеті популярні світлини з милими сюжетами, технічно бездоганні фото. Такі фото вчать знімати в фотогуртках. Але водночас поза увагою залишаються справді хороші світлини
В Україні з журналістикою велика біда. Кадрів мало, тому що медіа загалом переживають кризу. Вони втратили монополію на доступ до інформації і широкої аудиторії. Раніше медіа були єдиним провідником до широкої аудиторії. Зараз є Facebook.
Сучасна аудиторія взагалі не читає новини, вона просто сидить в соціальних мережах. Тому медіа переживають період безгрошів’я, нині вони слабкі. Але це не лише українська проблема. Це глобальний тренд. Приміром, у США медіа також зараз у кризі.
А от із фотожурналістикою все не так погано. Де ми знаходимо кадри? Ми їх вирощуємо самі. Адже немає якогось місця, де вони самі з’являються. У нас є дуже хороші автори.
Є той же Олександр Чекменьов, якого за кордоном знають як дуже дорогого фотографа. Його світлини збирають колекціонери з усього світу, публікують провідні світові видання. Це один із моїх улюблених авторів, я вважаю його генієм сучасності.
ФОТО:
Коментарі
Підписатись