Люди в місті«Я теж хочу іноді їй зателефонувати»: 4 історії людей, які росли без мами
Спеціально до Дня матері
![«Я теж хочу іноді їй зателефонувати»: 4 історії людей, які росли без мами — Люди в місті. The Village Україна](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post-cover/USsCjsh4lvaqwDCZ6Q4Tlw-default.jpg)
До Дня матері The Village Україна публікує серію матеріалів, присвячених мамам.
Ми записали історії чотирьох людей, які з різних причин виросли без мами.
Фото: Анна Бобирєва
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/0XAIS-_koY3eXQlR9uppjg-wide.jpg)
Леся Хом’як
23 роки, піарниця
Зараз я така сильна тому, що мене виховував батько
Мами немає, вона загинула, коли мені було 4 роки. Це була автомобільна аварія, там був ще мій молодший, дворічний, брат. Він ледь вижив. Це все сталося на моїх очах. Ми їхали від дідуся, копали картоплю, і по дорозі біля Луцька спустило колесо в татовій машині, він взявся його ремонтувати. Ми з братом пішли через дорогу рвати квіти. Поки ми їх рвали, братові сильно захотілося до тата, він казав: «Тату, тату». Побіг на дорогу, там їхала машина, мама побігла за ним, вона його прикрила. Весь удар пішов на неї, але брат також метри три пролетів. Мама померла в машині, яка її збила, дорогою до лікарні. Я про це дізналася кілька років тому, ми ніколи про це не говорили.
Це, мабуть, єдиний чіткий спогад, який є про неї. Зараз я така сильна тому, що мене виховував батько. Він у мене в телефоні записаний грузинською «міміко», що в перекладі означає «тато». Тому що він у мене два в одному – «тато-мама».
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/msPnKoRa-cqX8jBgk_bXuw-wide.jpg)
Я пам’ятаю її сукню, пам’ятаю якісь окремі образи. У нас є відеокасета, яку колись тато знімав, мама там у цій сукні, і, напевно, я настільки добре пам’ятаю її завдяки цій касеті. Це звичайний халат, він синього кольору в якісь рожеві квітки.
Я не знаю, як це – жити з мамою. Насправді мій тато ніколи не одружувався, але з нами жили різні жінки, з якими він зустрічався. Проте до жодної з них я не мала таких почуттів, як до мами, деякі з них про нас турбувалися. Ми з татом суперблизькі, я йому розповідаю про свої стосунки, можу про будь-що порадитися. Я дуже татова доця насправді.
Тато був дуже суворий. У нас були свої правила, наприклад, ми постійно всім ділилися – і якоюсь шоколадкою, і емоціями. Раніше в дитинстві я його трохи боялася, тому що тато міг інколи накричати, насваритися, мені це було боляче, і я думала, чи варто те чи інше робити, бо якщо зроблю, то отримаю від нього чортів – і я така ні, не буду. Це в нього такий метод виховання. Тато вселив нам життєві принципи і цінності, найбільша цінність – це сім’я, брат, узагалі наша родина.
Він прекрасний механік, руками вміє абсолютно все. Я дуже часто сиділа з ним у гаражі й дивилася, як він розбирав машини. Я знаю, що таке карбюратор, циліндри, знаю назви ключів і сама, напевно, змогла б зняти колесо в машині. Тато мене не змушував до такої чоловічої роботи, але він був супервідкритий, дозволяв мені робити все, що мені хотілося. Ми рано подорослішали, я пам’ятаю, коли мені було 10, я вже готувала їсти. Бо знала, що тато зараз повернеться з роботи, треба щось після школи приготувати, якусь мінімальну гречку зварити. Якось брат теж захотів зробити щось – і зварив макарони в чайнику.
Тато насправді ніколи мене ні в чому не обмежував. Я вирішила вступати на журналістику в «Острозьку академію», і він такий – окей, вперед. Йому, звісно, боліло, що я поїду. Він завжди підтримує мої починання, каже: «Ти краще знаєш, що тобі до душі, я завжди з тобою». Ми стали такими близьким у 17, коли я переїхала. До цього я не ділилася з ним, мені простіше було проговорити свої проблеми із сестрами чи тітками. У такі моменти я дуже хотіла, щоб мама була поруч.
Роль матері у тому, щоб підтримувати, дати дитині свободу, можливість себе проявляти, вчитися ширше розуміти світ. Я дуже часто звертаю увагу на те, як молоді пари поводяться зі своїми дітьми. Дуже ціную те, коли вони дозволяють дитині бути собою. І так сумно, коли батьки в дітях втілюють давні мрії, віддають на балет або на ще щось. Дитині це взагалі може не подобатися, але її змушують і вона не бачить дитинства. Мені здається, що треба бути з наймолодшого віку їй товаришем, аби дитина на рівних росла, знала, що ви є підтримкою, завжди поруч, і нічого не боялася.
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/oOQTshL9MhnE-flhVopAGQ-wide.jpg)
Коли ми засинали, я його тримала за великий палець, а брат спав посередині й тримав тата за вухо. Ми так робили для того, щоб його не відпускати
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/djCfn9UsMDW7mevgbAQRMQ-wide.jpg)
Аня Панкевич
27 років, бухгалтерка
Мама – це твій друг, який завжди тобі радий, навіть якщо ти помилився чи зробив щось погане
Коли мені було 10 років, моя мама пішла з дому і більше не повернулася. Я прийшла зі школи і зрозуміла, що вона мене не зустрічає. Згодом були розшуки через поліцію та участь у передачах типу «Жди меня». Звичайно, підключилися всі родичі, почалися активні пошуки. Але безрезультатно. Тільки коли мені було 16-17 років, нас викликали і сказали, що все-таки було знайдено тіло невідомої жінки. Це було вбивство. Минуло 6 років, і нічого з’ясувати так і не вдалося.
Про маму я пам’ятаю тільки хороше: своє щасливе дитинство. Ми жили удвох, я була центром її життя, вона жила заради мене. Пам’ятаю довгі сукні з великими квітами, тоді це було дуже модно, вони досі в мене залишилися. Я бережу їх як пам’ять.
У моєї мами є рідна сестра, вона взяла мене до себе. Ми вирішили, що, оскільки я дівчинка, мені буде простіше з тіткою. З татом ми були на постійному зв’язку, він усіляко допомагав. У моєму житті тоді змінилося все. У школі було складно, я брала участь у всіх цих передачах, діти трохи насміхалися з мене, але я мала оточення, яке постійно підтримувало мене, допомагало це все пережити. Тітка дуже старалася захистити мене.
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/JJcmHmA6qXZMAbJY4wI-Cw-wide.jpg)
Звісно, крім усіх цих хвилювань, було й звичайне життя, спілкування з друзями, якісь ігри, розваги. У моєї тітки є брат, він усіляко намагався мене залучити в життя. Я не почувалася якоюсь інакшою.
Після того як нам повідомили про те, що тіло знайшли, ми влаштували похорон. Щоб ми всі могли попрощатися та поставити для себе крапку в цій історії.
Серед усього цього я зрозуміла, що родина – це дуже важливо. Вони – моє основне оточення. Зараз у мене двоє дітей, я стараюся дати їм усе те, чого мені не вистачало. Усе ж таки мама – це дуже близька людина, подруга, яка несе в собі жіночу енергію. Мені не вистачало якихось простих прогулянок з нею, спільного часу разом, я не мала змоги чимось з нею поділитися. Завжди чомусь здавалося, що якби мама була поруч, усе було б простіше – і зі школою, і з тим, наприклад, куди вступати. Тітка взяла на себе роль мами, вона брала участь у моєму виборі, але давала свободу. Казала, що я маю визначитися і тоді цьому вибору посприяють.
Зараз ми також доволі близькі та гарно спілкуємося, живемо неподалік одна від одної, вона мені допомагає, підказує, коли треба, але головний вибір все одно залишається за мною.
Мій тато замкнутий у собі, він хвилювався, але не показував цього. Попри все, він знайшов у собі сили заохочувати мене до активного життя, також допомагав із вибором професії. Він завжди брав участь у моїх простих буднях простим дзвінком, прогулянкою, підказкою. Дуже важливо знати, що в тебе є рідні, на яких ти можеш покластися, коли важко і потрібна підтримка.
Мама дуже важлива для дитини. Вона передає внутрішнє відчуття, що це твій друг, який завжди тобі радий, навіть якщо ти помилився чи зробив щось погане. Це та людина, яка завжди буде поруч з тобою, допоможе все пережити без осуду. Погане в житті також трапляється, я завжди думала, що роль мами – допомогти усе це пройти, зменшивши кількість гіркоти.
Уся ця ситуація досить хвилююча, але врешті я зрозуміла, що мої хвилювання нічого не змінять і треба рухатися далі. Знаходити для себе позитивні речі й фокусуватися на них, а не на чомусь поганому. Інакше можна впасти в депресію. Я завжди кажу, що у мене було щасливе дитинство, незважаючи ні на що. У моїй пам’яті збереглися тільки хороші моменти, які я дуже ціную і повертаюся до них, коли мені складно.
Моє життя склалося дуже добре, я щаслива, моїм маленьким діткам 4,5 та 2 рочки, я своїм прикладом намагаюся їм показати, що до всього в житті треба ставитися з позитивом, і те, що ти собі придумав у голові, рано чи пізно стається. Треба ставити перед собою цілі та рухатися вперед, не засмучуватися через дрібниці, а на кожен мінус знаходити плюс.
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/8p_2ubGKNSWz4S5k42EhmA-wide.jpg)
У моїй пам’яті збереглися тільки хороші моменти, які я дуже ціную і повертаюся до них, коли мені складно
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/Vj2QG1gBYHIC_j9fYsvogA-wide.jpg)
Євген Зубань
21 рік, бізнесмен
Пригадую, тоді була якась реклама кіндера по телевізору, з піснею про маму. Щоразу, коли я бачив її, мені було сумно
Я рання дитина, татові було 27, мамі 20. Мама – дочка досить багатих батьків. Дідусь сам вчився в Петербурзі, працював на шахті в Сибіру, потім став її начальником, а тоді люди його вибрали в Думу. Спочатку він був звичайним депутатом, потім став радником президента. Відповідно, на той момент пішли гроші, мама почали пити, гуляти, вживати. Потім її відправили в Київ до бабусі, щоб вона її виховувала. Бабуся була лікаркою, гроші теж мала. Мамі 10 рублів давали на день, тоді це було багато, вона розгулялася, не хотіла вчитися.
Згодом вони зустрілися з татом, народився я. Я пам’ятаю такий момент: мені, мабуть, роки 3, мене забирають з садочка, потім я в гостях у якоїсь жінки, потім я в потягу, і за якийсь час уже в Москві. Вона мене забрала, нічого не сказавши татові. По суті, викрала. Їй потрібні були гроші, просто так дідусь не давав, він хотів, щоб вона працювала. Хоча на мені ці гроші ніколи ніяк не відображалися. Також пригадую, як мене мама залишила одного вдома. Вони святкували щось, а потім зібралися і пішли. А я за нею вибігаю в трусах з дому, на вулиці зима, кричу, а вона просто сідає в машину і їде геть.
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/zEd9J9CuBVh4Fvcnd4zwbA-wide.jpg)
Згодом вирішили, що я повинен навчатися в Україні. Коли мені було 6, ми приїхали сюди. Мамі вже і мій батько давав гроші, і її, щоб мене утримувати. Я спочатку пішов у приватну школу. Вона ніколи за мною не приходила, я сидів там від самого ранку до вечора, а тоді приходив додому і лягав спати. Одного разу, це, мабуть, був клас третій, мама попросила мене підкурити сигарету та принести їй.
Коли мені було, здається, 10 років, вчителька викликала тата до школи і сказала, що я дуже здібний, але пропускаю навчання і ходжу в якомусь лахмітті. Вона натякнула на те, що потрібно щось зі мною робити. Батько не хотів мене забирати силою. Він зробив усе красиво. Сказав: «Поїхали на море». Ми з’їздили, відпочили, і коли повернулися, він мені сказав, давай ти поїдеш і збереш усі свої речі, я їх поперу перед школою.
Я повернувся додому, взяв речі й більше не повернувся. Мама дзвонила, кричала, але згодом змирилася. Після того як я почав жити з батьком, усе налагодилося, мене знову зі спеціалізованої школи перевели у звичайну. Вона ще кілька разів приходила до мене туди, і у всіх були такі красиві мами, а в мене відразу видно, що наркоманка. Мені було не дуже приємно, хоча я сумував за нею. Пригадую, тоді була якась реклама кіндера по телевізору, з піснею про маму. Щоразу, коли я бачив її, мені було сумно.
Тато взявся за моє виховання, підправив мені здоров’я, бо мама вживала і до вагітності, і під час, через що в мене були погані зуби, зі шлунком проблеми великі. Я в 9 років важив 28-30 кг. Також він віддав мене до репетиторів, щоб підтягнути навчання. Згодом я почав думати: як це, чому у всіх є мами, а в мене немає? Але батько продовжував старатися для мене. Він ніколи не приводив додому інших жінок, завжди казав, що в мене є рідна мама, якою б вона не була.
Згодом мама зникла. Як я розумію, у неї були якісь проблеми із законом. Вона набрала кредитів і втекла до якихось далеких родичів. Торік просила у мене грошей. Знайшла на Facebook, зрозуміла, що я почав нормально заробляти, тоді дістала мій телефон, подзвонила і замість того, щоб заспокоїти мене, сказати, що в неї все гаразд, назвала мені з десяток хвороб, взагалі між собою не пов’язаних, і сказала, що їй треба на лікування. Я вагався, думав надіслати, але не став. Тому що знаю, на що вона їх витратить.
Тепер я спокійно ставлюся до цієї історії, я їй вдячний, інакше не був би тим, ким є зараз, не зустрів би тих людей, які поряд зі мною. Я вдячний татові, що він мене забрав, тому що я не знаю, що зі мною було б. Я спробував сигарети дуже рано, напевно, років у 7. Я не п’ю, час від часу курю. Кидав, але зараз процес розвитку бізнесу, я нервуюся дуже, куріння не допомагає, але я себе хоча б переконую в цьому. Займаюся спортом, не в зал ходжу – на турніки. Загалом займаюся саморозвитком, відвідую конференції.
Недавно я помітив, що часто не відчуваю, коли я когось образив чи сказав щось зайве. Можливо, це через те, що у мене був тільки батько, який не міг зіграти роль матері, не міг приголубити і все таке. Має бути баланс – тато посварив, мама приголубила. Вона має бути вогнищем, затишком, любов’ю. Ця людина має бути психологічно здоровою, і тоді дитина буде щасливою вже від того, що в неї є батьки. Дивлюся зараз на людей, які кажуть «мама набридла» чи не хочуть їй дзвонити. І не розумію цього. Я теж хотів би іноді їй зателефонувати.
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/MsQFSL2t_2_NDmZQSxJUUw-wide.jpg)
Я їй вдячний, інакше не був би тим, ким є зараз, не зустрів би тих людей, які поряд зі мною
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/Of80g7dehp0HZvza-1EJ0Q-wide.jpg)
Мар’яна Москалець
24 роки, декораторка
Мені було дуже складно зрозуміти, як це – коли людина спочатку є, а вже за годину її зовсім немає
Я з 12 років без мами. Вона померла, у неї був рак. Взагалі я маму мало пам’ятаю, це той вік, коли ти не дуже стежиш за тим, хто твої батьки і що вони роблять. Пригадую, як ми гуляли з нею, купували продукти на ринку, як витрачали гроші на речі й отримували за це від тата прочухана. Пам’ятаю її персиковий костюм. Я її фотографувала у бабусі в дворі у бузку чи в абрикосах. Далі я пригадую, як мені заборонили заходити до неї в кімнату, діставати її запитаннями, тому що вона погано почувалася. Ми з мамою часто дуркували, але з якогось моменту мені більше не можна було цього робити.
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/vrUoVtOoZp5cqb45OEzDKA-wide.jpg)
Після смерті мами моє життя змінилося кардинально. Це сталося взимку, а вже влітку тато відправив мене складати іспити в лінгвістичний ліцей, де я мала вчити польську, англійську, німецьку мови. Мені було дуже погано, тому що моя мама померла, а мене відвезли в інше місто до незнайомих людей, я їх боялася. На той момент мені було дуже складно зрозуміти, як це – коли людина спочатку є, а вже за годину її зовсім немає.
Тепер мені все частіше кажуть, як сильно я на неї схожа. Мама працювала дитячим психологом у школі, була дуже спокійною, такий собі «суперкотик-плюшка». Висока, з блакитними очима, при формах, задоволена своїм життям. Я про неї нічого поганого пригадати не можу, як і люди. Мама була оптимісткою і дуже щасливою людиною. Десь за тиждень до смерті колеги принесли їй величезний букет. А вона їм: не треба мене ховати, я ще попрацюю з дітками.
Коли сім’я повна – це один рівень виховання. А коли є хтось один – це вже зовсім інше. Тато був дуже вимогливим, виховував мене так, щоб у мене був сильний, вольовий характер. Він режисер у театрі і ще вчитель у школі. Завжди створював для мене такі обставини, в яких я сама мала впоратися з проблемами. Він і досі так робить, попри те, що я вже досить доросла. Однак зараз мене це вже трохи напружує, я хочу розслабитися нарешті, видихнути. Я хочу про своє життя з мамою поговорити, а не з татом, який все одно є татом, яким би крутим він не був.
Про маму ми з ним майже не говорили. Пригадую, тато казав, що в мене була дуже класна мама і він хотів би, щоб я виросла схожою на неї. Здається, усе так і стається. Зараз ми про це не говоримо. Та я й не хочу з ним про це розмовляти, хоча загалом про маму мені говорити дуже хочеться.
Бути мамою складно. Я спостерігаю за сестрою, у якої троє дітей, вона їх сама виховує, тому що чоловік за кордоном. Сестра дуже мудра, завжди знаходить рішення та пояснення, незважаючи ні на що. Треба мати чимало здорового глузду, щоби виховати гарну людину. У тому плані, що діти дуже світлі, відкриті, їм усе треба пояснювати цікаво та правильно, щоби не сформувати хибних уявлень. Вони щодня будуть ставити тобі запитання, часто може одні й ті ж, і ти маєш цікаво все це пояснювати, не втрачаючи віри в себе, свої сили.
Мати – великий символ любові. Вона дає мудрість, розуміння того, що у світі не буває просто погано чи просто добре, завжди є баланс і треба бути готовим до всього.
![](https://cdn.village.com.ua/the-village.com.ua/post_image-image/fXYUJ_7ipO76Qg06y9KTRg-wide.jpg)
Вона дає мудрість, розуміння того, що у світі не буває просто погано чи просто добре, завжди є баланс і треба бути готовим до всього
Коментарі
Підписатись